По романа на Давид Гросман "Книга по лична граматика"
В памет на Юри Гросман
Парадът на въоръжените сили беше събитието на Деня на Независимостта.
Безукорно организиран и проведен с изключителна прецизност.
200,000 зрители наблюдаваха парада и аплодираха участниците.
Хиляди граждани отбелязаха Независимостта с пикници.
Децата се веселяха.
В мекото, слънчево, пролетно време те играеха из паркове и градини.
Духът беше приповдигнат, краката танцуваха, от устата се лееха песни.
Наистина всенароден празник.
Деца и възрастни, млади и стари ликуваха във вихрени хора.
Сценарист и режисьор Нир Бергман
ЛИЧНА ГРАМАТИКА
Йерусалим, 1963
Ама че картини има. Някой откачен ги е рисувал.
Модерно изкуство... - Модерна измама.
Да изчезваме! Ще се върне всеки момент.
Още нямаме доказателства. - Глупости!
С никого не говори, никой не знае откъде е.
Това прави ли я шпионка?
Вижте какви цици!
Какво, не ви ли кефи?
Аарон. Да вървим, ще загазим. - Аз изчезвам. Идваш ли?
Какво й е на картината? - Нищо, просто картина.
Ще се върне всеки момент...
Ще се спуснем по дървото. - Ще загазим, казвам ти!
Часът е 13:20.
Слушате "По дирите на близки и роднини".
Редакция приема съобщения и поздрави
от близки и приятели у нас и в чужбина.
За Маня Зилберг, бивша Флайшер, от Лодж...
Извинявай, г-жо Блум, извинявай. - Какво правиш тук?
Дървото има проблем. - Проблем? Какъв проблем?
Не знам. Цялото е болно. Гледай...
Не е толкова лошо. Малко сол, малко лимон, вкусотия.
Добър вечер, г-н Страшнов! - Добър вечер!
Отвори я тая уста, да се проветри малко, "ентелегент", професор...
Деца, не закачайте Давид!
Мамчу!
Влизай вътре! - Сериозно, г-н Клайнфелд,
можеш ли да направиш нещо за моето дърво?
Моше? - Тук съм, Хиндале.
Какво правиш на дървото?! - Не питай.
На рани е. Трябва да се почисти... - Ти луд ли си?! Ела ми помогни!
Идвам, идвам...
Къде е? - Да потърся ли аз, маме?
Ти търси гъсеници по дървото. Остави зимните дрехи на мен.
Хвърлила ти е око, кукувицата. - Въобразяваш си.
Да, бе. "Можеш ли да направиш нещо за моето дърво, г-н Клайнфелд?"
За каква се мисли?! Какво ще правим с майка ти?
Какво да правим? - Какво... Стои гола на балкона!
Хората приказват, лошо е за момчето. - Какво общо има момчето?
Аарон? - Повече никакъв хляб на вечеря.
Няма да повярвате каква сцена направи Никова в класа по балет.
Върви в нашата стая и вземи зимни чорапи.
Защо? - Защото аз казвам.
Къде е онова за рисуването, Йохи? - Нарече ме крава пред момичетата!
Напуснах часа.
Никова може да разбира от балет, но аз разбирам от гледане на деца.
Да не чувам: "без хляб". - Не слушай тогава...
За какво са ми зимни чорапи? - За да ги пробваш... Тръгвай вече!
Виж това!
Сега се гради организма ти, после ще пазиш диети, повярвай ми.
Няма да ги пробвам. - Какво разбира тази Никова?
Има ли деца? - Аз съм отзад, в трети ред...
Няма да ги пробвам! - Върви ги донеси, че ще пострадаш!
Искам нови. Тези са стари! - Пробвай ги и ще видим!
Татко, те са отпреди две години... - Къде, по дяволите, го сложих?
Всичко е защото ядеш права. Хиляди пъти съм ти казвала.
Къде е това за рисуването, Йохи?! - За какво ти е? Ще стане скандал.
Вземи всичко! И без това няма да съм нито художничка, нито танцьорка.
Жалко, че спрях да рисувам. Дебелите крака нямаше да пречат.
Ето го!
Какво има? - Нищо.
Какво става?
Какво е това? Какво си насъбрал тук?
Ще навършиш 11, а още трябва да ти чистя ушите.
Дай другото.
Докога ще трябва да чакаме Негово Височество?
Брей, брей. - Какво "брей, брей"?!
Брей, брей, стават. - Виждам. Очевидно е, нали?
Сигурно чорапите са тънки? - Чорапите са зимни. Най-дебелите.
Искам нови.
Когато ти поникнат косми тук, тогава ще получиш нови.
Ще изчезнеш, ако не изяждаш всичко, което ти слагам в чинията!
Какво става, Аарончик? - Защо трябва да ме обижда?
То е защото те обича. Не го мисли.
Мисли го и още как. - Хайде, стига.
Я виж онзи, как му беше името?
Със смешната шапка...
Как му викаха? Наполеон?
Човече като врабче.
А гледай, завладял цяла Европа.
За какво е това мазило? - Ще ти покажа, първо да обядваме.
Не искам. Не ми се яде. - Хайде, тръгвай.
Дървото е пълно с гъсеници. Гледай.
Трябва да ги махнем и да намажем хубаво около дупките.
Да се надяваме, че правителството няма да ни удари с нова девалвация.
Като си наумиш нещо, кълна се...
Щом дървото е болно, вземаш ножа и отсичаш болните клони. Това е.
Защо никога не ходим на театър? - Защо говориш така?
Майка ти веднъж беше на... това... опера.
Вярно ли, мамо? - Не, Мамчу... Гледай какво направи.
Не подценявай майка си.
Ако не беше срещнала баща ти, гладен на улицата,
щеше да стане прочута бохемка... - Да не си изгуби акъла на дървото?
Похарчи си спестяванията, за да иде в Тел Авив с автобус.
Преди още да имаме държава. Страшно опасно.
Но тя трябваше да види всичките шапки, рокли, завеси!
Не всичко, което не разбираш, е измама. - Да, бе.
Хората харесват различни неща. Не са всички невежи като тебе.
Вярно... по пет часа да слушат...
Какво е това?
Йохи, хвърлила си хляба?!
Отговори ми! - Казах ти, днес не искам хляб!
В тази къща хляб не се хвърля, ясно?
Но аз ти казах без хляб... - Стига глупости! Казах ти...
Престани! - Защо?
Престани!
Искаш ли да се разходим до "Либидовото езеро"?
Да наловим рибки на "Либидовото езеро"?
Да хванем жабки?
Да направим по едно кръгче на водни ски?
"Либидово езеро"!
Йохи... - Остави ме. Гладна съм.
Мислиш ли, че някой шпионин може да дойде вкъщи
и да подхвърли нещо? - Да, мама.
Сериозно, може ли някой да влезе
и да остави плик с карти?
Какво? - Не, нищо.
Какаво ти става? - Нищо, пиши си.
Кажи друга дума за "желая"?
Кажи ми изречението. - Не искам. Е?
Например: "Смели мой войнико, желая писмата ти с цялото си сърце".
Само да си ми пипнал писмата... - Не ме е грижа за скучните ти писма.
Кажи друга дума.
"Копнея", "жадувам"...
"бленувам"...
"Смели мой войнико, как бленувам писмата ти".
Хората в този квартал никакъв срам нямат.
Кучи син! Само почакай татко да си дойде от Африка.
Цахи!
Цахи Смитанка!
Знам, че ме чуваш! Качвай се да ядеш!
Гледай само... вика детето за обяд в пет.
Няма да я каня за Бар-мицва!
Само това ми трябва, да й стискам ръката след него.
Добър вечер, г-жо Смитанка!
Как е Лазар? Още ли е в Африка?
Курва... - Може да го обича?
Да го обича? Още много имаш да учиш.
Любовта трае няколко мига и започва войната срещу лудостта на другия.
Всичко е война.
Също като в гората, нали татко?
Наоколо само сняг, а ние спим по дърветата с партизаните.
Това не може да е от "там", нали?
"Там" това би те убило, нали?
Майка ти не обича да говоря за това. - Кажи ми само за големия белег.
Майка ти каза, че трябвало да ходим на война с някаква организация?
Не е война, а ритуал за посвещаване.
Първо има състезание, а после трябва да пробиеш кръга на големите.
А ако не успееш? - Не те приемат за член.
Значи е война. - Не е!
И не се прави на "ентелегент", на артист. Захапи ги!
Ритай ги в топките, прави всичко, каквото трябва, за да пробиеш.
Да знаеш, че "там" "ентелегентите" умираха първи.
Артистите и "ентелегентите".
Или умираха, или си губеха акъла. - Защо си губеха акъла?
Знам ли ги защо си губеха акъла в лагерите?
Не можеха да повярват, че може да бъде така.
"Ентелегентските" им глави не можеха да повярват, че може да бъде така.
Какво е това? - Помоли я да го пъхне в контакта.
Защо аз? Ти я помоли. - Върви! Ти говориш по-добре!
Г-жо Блум?
Всички ли са на дървото днес?
Татко помоли да включиш това. - Разбира се.
Ах, колко е хубаво това джобно ножче. Щастлив щях да бъда, да имам такова.
Опитвам само и за миг е в джоба ми.
Ръката ми трепери и сърцето бие, чак звука му чувам.
Госпожо, мога ли да вляза? - Искало ли е момчето да открадне?
Смитанка! - Откъде да знам?
Не, не е искал. - Хирш, обясни, ако обичаш.
Само е искал да го усети и изведнъж го намерил в джоба си.
Шалом Хирш - косми под мишниците
Не го знам това за Худини. - Разбира се, че го знаеш.
Наоми щели да правят номер с китара и акордеон.
Откъде пък знае акордеон? - Не бойте се, ще ги бием.
Ето ги.
Направо са гиганти! - Мислите ли, че Узи казва истината?
Ако не пробиеш кръга, не те приемат? - Всяка година се дънел по някой.
Какво правиш?! - Тротоарът да не е техен?!
Не ни трябват грижи. Ще ни запомнят.
Дами и господа, момичета и момчета. Пред вас е първият Худини на Израел.
Само с оглед, опасността е... - Какво ти става?
Казах ти дясната ръка под лявата! - Не беше нарочно.
Обясни го като ме намерят мъртъв в куфара!
Без да искам. - Как да отрежа въжето така?
И е "само с поглед", ахмако! - Писна ми от тия Худински глупости!
Няма да приказвам разни али-бали.
Ако не участваш, няма да ловиш шпиони с нас...
Хвани поне един! Аз и без друго винаги съм нащрек.
Ще видиш като хванем... - Няма шпиони, не разбра ли? Стига!
Сами ще се справим. - Не знам, не ми харесва.
Имам въздух за две минути. Ако не изляза, просто го отваряш.
Добре ли си? Ако не излезеш до минута и половина, отварям.
Аарон? Заяде.
Заяде. Не мога да отворя.
Аарон! Отговори ми!
Остави! Дръпни се!
Тъпанар! Идиот! - Не се отвори. Трябва да се смаже...
Нищо не трябва да се смазва! - Скапал се е. Трябва да потърсим...
Нищо няма да търсим!
Чакай, Гидон! - Защо не се уча от грешките?!
Какво се хилиш, глупако? - Не се хиля.
Смешно ли ти е? Още минута и щеше да си мъртъв. Идиот!
Но ти ме спаси, нали? - На косъм...
Спаси ме, нали?
Идиот...
Слушай, да зарежем тоя Худини. - Добре.
Но състезанието е в четвъртък. Да пробваме с отпушена уста?
Не! - Добре, не се горещи.
Помирете се или ви пускам!
Как е дървото ми, г-н Клайнфелд?
Правим каквото можем... - Така ли го церите?
Работниците малко се сбориха. - Стоя в блока само заради дървото.
Понякога чувствам, че душата ми е свързана с това дърво.
Извинявай, г-жо Блум, да не те стреснах?
И в другия край на града се стреснаха.
Да, бе.
Моше!
Докога ще лижеш тая слуз?! Докога?
Маме... Ела, маме.
Да върви при кукувицата да му стиска пъпките по гърба.
Ще се катери като маймуна... Изправи се!
Не знаеш какво пропускаш!
Какво ревеш? Какво има? - Виж колко са. Някои са с връх.
Защото по цял ден се поти на дървото като магаре.
Тази е огромна! Трябва с два пръста. - Дай да видя!
Глупости. Изтискай я с нокти. - Покажи ми как.
Чакай. Къде е? Това ли?
Работи в съвета, ходи с костюм и вратовръзка,
но си е каруцар. Партизанин...
Десет години нито звук.
И изведнъж взе да се лее.
Дрънка ли, дрънка...
Какво е това?
На какво мирише, Мамчу?
Само ако си направила нещо, не знам какво ще те правя!
Гледай, Моше! Всичко е във вода, гледай!
Тъкмо измихме!
Къде е инструмента? - На балкона, къде да е?
Донеси тръбния ключ!
Дай ключа най-сетне!
Мръдни, Мамчу! - И помпата от балкона!
Писна ми от този блок. Всичко е заради твоето дърво!
Забило е корени в канализацията на целия блок!
Милиони! Милиони жени са имали това преди тебе.
Как всичките успяха да си опазят мръсотията,
само ти трябваше да покажеш на света, че имаш "посетителка"?
Какво искаш? Кажи ми?! Някой да ти каже "браво"?
Ще ни се позволи ли малко тишина?
Гидон!
Може ли да спя у вас? - Чакай.
Мамо, може ли Аарон да спи у нас?
Качвай се!
Тези сложни времена в английския...
Поредният номер на британците, за да ни объркват живота.
Какво става?
Помниш ли голямото ни скарване в трети клас?
Цял месец не си говорихме... Как се сдобрихме накрая?
Не помня. Но ми дойде една идея. - Казвай.
Ако някой от нас влезе в битка и не издържа повече,
може да си имаме сигнали.
И ако другият види сигнала, още същия ден отива на Скалата.
Какви сигнали? - Например...
Пъхаш монета в електрическия стълб до вас,
или обръщаш болта на пейката...
слагаш опашки на стрелките по пътя.
Ще имаме седем сигнала, последният ще бъде SOS -
слънчево зайче в прозореца на другия. - Никоя битка няма да изтрае толкова.
Не и в този свят или в следващия. - В галактиката, космоса и отвъд...
Не я схващам тази сегашна прогресивна дивотия.
Какво му е на "минало, сегашно и бъдеще"?
Ако имахме национална гордост, изобщо нямаше да учим английски.
Но виж колко е хубаво... Сегашно продължително, например.
Какво точно му е хубавото?
Представи си, че сега си "играещ" или "скачащ".
Все едно скачаш в един мехур. Хората гледат отвън и си казват:
просто си скача, но ти си в твоето лично сегашно продължително
и всяка секунда ти се струва час или дори повече.
Само ти знаеш истинското си време, защото си вътре в скачането.
Беше ясно, че ще спечелят. - Като е довела баща си.
Защото съсипа номера с Худини. - Аз ли го съсипах?
Худини, точно... - Вижте, ще палят огън!
Бъдете смели! Млада гвардия
Виждаш ли онзи малкия там? - Къде?
Щом се отвори място до него, тичаме.
Да се приближим.
Вътре съм! - Не, изгубих брекетите.
Паднаха докато тичах. - Майка ти ще те убие.
Да пробваме пак. - Какво?
Хайде, ще е страхотно! - Не ставай глупав!
Навместо номера ни. Идваш ли? - Да не си посмял!
Връщай се тук! - Някой излезе!
Ето го! - Някой се измъкна!
Къде? - Къде е?
Ела тук! - Не го пускайте вътре!
Фукльо!
Оставете го! - Веднъж влезе, втори път няма!
В Млада гвардия мразим фукльовците!
Аарон.
Възпитателят разреши да дойдеш. - Къде?
Правим лагерен огън с големите. Можеш да дойдеш, ако се извиниш.
Не мисля. - Казаха, че всичко е наред.
Защо не ми помогна? - Аз ли съм виновен, че сглупи така?
Можеше да ми помогнеш, да им отклониш вниманието!
Защо въобще трябваше да излизаш? - Не знам.
Все трябва да си различен.
Тръгвай най-сетне. Те пекат картофи и пеят. Хайде.
Идваш ли?
Какво е станало с дървото?
Някоя г-жа Айзен съобщила за болно дърво, което трябва да се отсече.
Тя от квартала ли е? - Няма нито Айзен, нито дърво.
Но ние го излекувахме.
Съсипват и мърсят всичко, до което се докоснат.
Когато порасна, всяка сутрин ще си повтарям
"Ай ем плеинг. Ай ем джампинг" "Аз играя. Аз скачам"
за да не забравям, просто да не забравям.
Аарон?
Ела тук.
Искаш ли да заспиш тук?
Така ме боли, Моше.
"Ай ем джампинг".
"Ай ем плеинг".
"Ай ем чист-инг".
"Ай ем мисл-инг". "Ай ем пашкул-инг".
"Ай ем потъв-инг". "Ай ем Аарон-инг".
Две години по-късно
Довечера ще гледаш ли "Голдфингър"? - Май не пускат под 15?
Щом Блутрих влиза и ние можем.
Не знам, ще видим.
Ти върви, аз имам план за довечера.
Септември, 1965
Къде е Аарончик? - Знаеш ги в тази възраст.
Не се говори с тях! - На мен ли ще разправяш...
Рахел вече си заключва вратата.
Такива са сега, Йохи също. По цял ден обожатели, обожатели.
Имаш "Книгата на Гинес" два пъти,
също две "Отговори на всички въпроси".
Какво ще правим сега?
Пише ли защо мама ми повдигна обувките?
Арале... - Какво?
Бъди мъж и излез.
Твоята Бар-мицва е. Все ще трябва да излезеш.
Мислех, че се отбелязва в зала. Защо ние го правим вкъщи?
Сигурно е по-евтино.
Три години спестява, а сега няма пари за зала?
Срамува се да ме види до съучениците ми.
Къде е виновникът? Къде е мъжът?
Ще посвириш ли? - Може после, като си отидат.
Какво търсиш?
Виж какво намерих.
Още ти стават?
Ето, перфектно.
Сега какво?
Ще смееш ли да излезеш така? - И още как.
Ще се повеселим с всичко това.
Вътрешно ще му се смеем.
Кой иска сок?
Искаш ли?
"Ай ем джампинг".
"Ай ем мисл-инг".
"Ай ем плеинг".
Как са нещата в Тел Авив? "Ай ем джампинг".
"Ай ем Аарон-инг".
Какво е това? Хиндале, защо не давате на момчето ядене?
Това мъж ли е?! Още малко дрън-дрън, а?
Да не мислиш, че някой го прави нарочно?!
Затова ли дойдохме в Израел?!
Нали затова избягахме от "там"! Витамини!
Въобще не носиш на пиене.
Не, не, моля те. - Хайде, Мамчу, ела.
Съсипваш ми всяко гости!
Разваляш ми всеки празник!
Стой тук и я наглеждай. Ще й донеса хапчетата.
Мамчу, да ме спасиш ли искаше?
Какво търсиш?
Остави лудата старица и се връщай при хората!
Знаеш ли, понякога си мисля, че нарочно ни причиняваш това.
Всичко е наред, Мамчу.
Давай, давай. Всичко е наред.
Успокой се.
Стига! - Вървете, вървете, моля!
...поздрави от близки и приятели у нас и от чужбина.
За Гита Зилбертаб, бивша Калиш, от Зешов, Полша,
от брат й Бенямин Калиш, от Нетания...
Ама, че съм глупава, сложих пет чинии...
Какво? Защо ме гледаш така?!
Двайсет години я търпя! Коя друга ще го направи за свекърва си?
Затова не ме гледай така, чу ли?!
Не искам пиле. - Само не започвай!
Не ям пиле. Повече няма да ям месо!
За да разберем как рибите дишат във вода,
първо трябва да разгледаме условията, свързани с дишането.
Смитанка, стани! Какво правиш? - Нищо, учителю.
Доведи майка си в петък. - Майка ми е болна.
Доведи баща си в петък. - Баща ми е на работа в Африка.
Доведи баща, майка, нещо от сорта. Докъде бяхме...?
Той какво учи? - Кой?
Китът. - Биология.
Защо под сърцето има второ сърце?
Втори мозък, не сърце. - За какво му е?
Резервен...
Сладко... танцува балет. - Наистина?
Да, десният му крак е в "плие", а левият е изпънат в "пойнт".
Хубаво е. - Благодаря ти.
Не отварят.
Здравей. - Здравей.
Надявам се, че не преча. - Не, извинявай, че съм така. Влез.
Здравей.
Влизай, г-жо Блум, защо стоиш на вратата?
Да ти предложа чаша хубав чай?
Не, благодаря, аз само за момент.
Защо кашляш като инвалид? Какво ти става?
Чух, че г-н Клайнфелд е поправил електричеството на г-н Атиас
и водопровода в кухнята на г-жа Ботанеро,
затова бих искала... ще си платя, разбира се,
да махнеш една малка стена в моята дневна.
Но аз не съм... не съм истински професионалист.
Мисля, дори съм сигурна, че ще се справиш отлично.
Трябва ти специалист. Аз съм по дребните поправки.
Моше не е специалистът, който ти трябва.
По-добре потърси другиго.
Всеки е заменим, нали?
Не точно, г-жо Клайнфелд, дори, може би, никой не е заменим.
Ще платя добре. - Не е до парите...
И колко мислиш да е това?
Дори...
Петдесет лири. - Това е твърде много, г-жо Блум.
И кога мислиш да платиш? - Ако г-н Клайнфелд приеме работата,
половината сега, половината накрая.
Моше ще работи по 3 часа всеки следобед, докато свърши работата,
а аз и момчето или Йохевед ще идваме с него, да помагаме.
Добре.
Довиждане.
Какво става Жирафе? Как е времето там горе?
Аз съм натам. - Довиждане.
Едно, две, отвори на три...
Отлично.
Яели, заповядай.
"Брависима", Яели. Чудесно.
Отвори ръцете...
Обикновени репродукции.
Ще донеса чиния за обелките, съжалявам, забравих.
Не е е нужно, г-жо Блум, ям гуавата цяла.
Децата ще искат ли малко швейцарски шоколад?
Не, благодаря, вреди на зъбите, пък и г-н Клайнфелд ще започва.
Хубави стени правеха едно време.
Г-жо Блум, монетата има две страни.
Дали няма нещо и от другата страна?
Може би не си го обмислила добре.
Рушенето на стена е мръсна и шумна работа.
Дали не е най-добре да върнем нещата по места и да се разотиваме?
Да погледнем от другата страна на монетата.
Изправи се, запетайко!
Е, да подхващаме работата. - Момент, моля.
За историята. - Какво?
Вдигни чука.
Вдигай, вдигай!
Къде е пилето?
"Къде е пилето?"
Трябваше да я обидя ли?
Стои с чука като глупак, оставя се да го снима като роб.
Сигурно щеше и да виеш, ако беше поискала?
Видях те в класа по балет. - Искам да стана танцьорка.
Преди свирех на китара. - Но си прекъснал.
Подариха ми нова за Бар-мицва. Скоро пак ще започна.
Хубаво.
Казвам се Аарон. - Знам. Аз съм Яели.
Знам.
Готово, г-жо Блум. Бояджията лесно ще поправи тези места.
Да сложа ли вратата? - Не, няма нужда.
Добре, плащай и да тръгваме.
Имам предложение.
Ще платя още 50 лири за разрушаването на другата стена.
Нямаш ли срам, г-жо Блум? И за слепия е ясно какво си наумила.
Шейсет лири? - Плюя ти на парите, г-жо Блум!
Седемдесет? - Само през трупа ми!
Осемдесет?
Парите ти са мръсни, г-жо Блум.
Сто?
Само ако Моше е съгласен. Аз не съм.
То е мъничка стеничка. Най-много два дни работа.
Хайде, деца.
Кракът ми повече няма да стъпи в къщата й.
Ще спиш в хола, докато това не свърши.
И не ми говори, защото няма да ти отговарям.
Ще дойдеш ли пак на "Голдфингър"? - Може би.
Може да му дадат роля там.
Внимавай, кола!
Довиждане. - Довиждане.
Мръдни!
Чу ли, че Цахи направил скутер?
Май казаха нещо по радиото? - Знаеш ли какво ми каза?
Кой? - Цахи, кой.
Бил оправил Дорит Алуш.
Слушай...
Мисля, че на нашата възраст още не сме готови за любов.
Дадох обет да не се влюбвам докато не завърша обучението за пилоти.
После ще се оженя за първата си приятелка.
Виждам, че онази малката, как й беше името, Яели,
е поизраснала напоследък.
Така ли?
Не си ли забелязал?
Някак не прилича на останалите.
Тиха, мълчалива, но се усмихва особено.
Жалко, че е при скаутите, а не в работническото движение.
Гледах я в класа на Рина Никова и оттогава непрекъснато я виждам.
Как така? - Танцува за мен, преди да заспя.
И си хвърляме едни такива погледи в междучасията.
Дори веднъж се заговорихме при чешмичката,
беше забавено, като по филмите. - Май е сериозно?
Вчера сложих бележка с името й в сандвича си
и го изядох пред нея.
Виж, орлов нокът, беше пред тяхната къща.
Откраднах неин чорап от простора им.
Като си толкова луд по нея, да я изпратим утре до тях?
Ние?
Ако си съгласен... - Ако съм съгласен?!
Ако хората в средата ти са силни и уверени,
те ще ти позволят да пробваш в други посоки.
Посоки? Според теб балните танци са посока?
Може би ще седиш с тях по парапетите и ще свиркаш след девойките?!
А кой е казал, че е по-добре да се седи в твоите колиби
и да се спори за емигриращите? - А ти само се хилиш!
Няма ли да споделиш какво мислиш?
Аз... още не съм мислил за това.
Знаеш ли къде ти е грешката? Грешката ти е...
Какво ще кажеш, Клайнфелд? - Какво?
Дали младежите с принципи са длъжни да носят сини ризи и сандали?
Разговорите за ценности го отегчават. - Не е по-малко морален от теб.
Егоистично е да не се мисли за ценностите.
Наистина бих искал да чуя какво мисли Негово Височество.
Мисля, че едва когато пораснем,
когато ще осмисляме нещата по-добре, едва тогава ще проумеем ценностите.
Напълно съм съгласна. - Още ли ще спорите или ще влезете?
Не, благодаря. - Е... довиждане.
Довиждане. - Довиждане.
Върви горе и кажи на баща си, че вече цяла седмица
събаря "стеничка за два дни". Предай му го точно!
Какво само гледаш часовника, да нямаш среща?
Ще ходим на кино. - И онзи ли ще идва с вас?
Защо "онзи"? Гидон. - В тая работа няма приятели.
Ти чакай като яре и накрая ще останеш с виснала уста.
Сестра ти това най го обича. Специалистка си в тези работи.
Къде са всичките ти обожатели?
Хайде, качвай се горе,
а после върви при твоето маце.
Татко?
Надявам се, че обичаш пиленце, г-н Клайнфелд.
Извинете. Почуках, не сте ме чули.
Тъкмо навреме. Гладен ли си? Има много храна.
Не, благодаря. Татко, мама каза, че било стена за два дни работа...
Да, но сега преминахме на кухненската стена.
Кажи на майка си, че е по-сложно, защото в нея има много жици.
Да не загуби нещо, Хинда?
Кърпата ми изхвърча.
Каква миризма, а? - Каква миризма?
Не усещаш ли боровите връхчета? Някоя се поти върху манджата.
Мамо? - Е?
Започнал е нова стена. Ето ти аванса.
Какво правиш? Не ми ги давай тук!
Защо не ядеш?
Яж!
Трябва ти сила. С борови връхчета. Нали ги харесваш? Яж!
Йохи?
Йохи е хубаво име...
Като "ох" и като "ехо", като...
Какво искаш?
Защо никога не си ми писала писмо, да ме попиташ как съм?
Аарон, досаждаш. - Защо вече не ходим при баба?
Добро утро! Сега ли се сети да питаш?
Ходя там два пъти седмично. - Лъжеш.
Вместо на балет, направо от училище, до вечерта.
Как е тя? - Много по-зле от преди.
Но е будна,
лежи си в леглото,
вижда небето,
пред прозореца й има едно дърво и тя го гледа.
Разказвам й разни неща.
И аз ще дойда. - Не се заричай.
Не разбирам защо я изоставиха така? - Какво точно не разбираш?
Оставяш ме аз да водя. Бъди мъж и води!
Трябва да й покажеш, че знаеш как да се държиш с момиче,
иначе приятелят ти ще ти я отмъкне.
Онзи сигурно танцува добре? - Защо пак го наричаш "онзи"?
Не знаеш да се отпуснеш, скован си, няма да те погледнат.
Ако сега се държиш като пън, ще останеш сам цял живот.
Така! Да!
Добре!
Когато си с момичето, да не покажеш, че я желаеш! Пази Боже!
Ще започне да те унижава. Трябва да я разиграеш малко.
Жените обичат да ги покоряват.
Какво се смееш? Не я мисли за невинна.
Щом си играе с двама ви така, значи знае това онова.
Защо не отидеш там сега?
Защото Гидон не си е у тях. - Ами, ако е при нея?
Седят в стаята й и ти се присмиват. - Не е вярно.
А ако е? Да не мислиш, че ще дотича да ти каже?
Отивай при нея! Колко пари имаш? - Нямам.
Ето, вземи. Ако той й купи фалафел, ти й купи шаварма.
И не се скъпи, аз плащам! Хайде, заминавай!
Засмучи го този живот, преди някой да ти го е изсмукал!
Гидон!
Какво става, Клайнфелд? - Нищо.
Търсих те. Да идем у тях. - Не, чакай.
Написал съм нещо за нея. Нещо като малко стихотворение.
Написал си й стихотворение? - Реших, че може да е от двама ни.
Дай да видя.
Ти ли го написа? Заклеваш ли се?
Заклевам се. - Не мога да кажа, че е от мене.
Защо? - Дай й го. Нямам нищо против.
Не, или от двамата или от никого.
Слушай, Аарон, след две седмици...
Да направим нещо! Трябва да ми помогнеш за нещо.
За какво? - За нещо...
Представи си, Худини да изскочи от хладилника.
Не си го и помисляй! - Шегувам се. Затвори вратата!
Сигурен ли си, че е добра идея? - Да, баща ми ме научи, затваряй.
Клати ли се достатъчно? - Този е последният, вече ми писна.
Не знам, не ми се струва редно.
Като пакта в пещерата - кратка болка и край.
Хайде, затвори го!
Добре. Внимавай. Готов ли си?
Готов.
Аарон?
Лъжлив откачалник! Измами ме! Изобщо не се е клател!
Не ме заболя. Наистина се клатеше.
Защо не се научих да не ти слушам глупостите?
Съжалявам, но сам си си виновен.
Ти и твоята перковщина, съжалявам.
Добре ли си?
Идиот...
Извинете! Един момент!
Извинете!
Мисля, че сумата не е точна. - Не може да бъде...
Имаш право.
Ето. - Благодаря.
Г-жо Блум? Наред ли е всичко?
Здравей, влизай.
Нещо за пиене?
Малко за хапване?
Не, благодаря.
Ела, хапни...
Татко... Стига вече!
Вкусно ли е?
Г-жо Блум...
Нещата малко излязоха от контрол.
Кой би си помислил...
Най-добре да си вървя.
И какво? Харесвам балета, но съм луда и по Бийтълс.
Слава Богу, че образователното министерство не ги пусна тук.
Сериозно? Бях толкова разочарована!
Очевидно! Щеше да отидеш да крещиш и да припадаш.
И да си дера лицето! - Не те е грижа как ни виждат отвън.
Искам да стана танцьорка. - Преди свирех на китара.
Но прекъсна. - Скоро пак ще започна.
Знам, вярвам в теб. - Честно?
Наистина.
Трудно ми е да го обясня...
Знам.
Толкова отдавна съм заключен вътре, трудно ми е да извадя нещо навън.
Не е нужно, разбирам те без думи.
Клайнфелд, кажи за какво мислиш вместо да бъркаш шейка като луд!
Искам да се самоубия на трийсет!
Защото най-важните ни моменти минават, без да ги забележим.
Не сте ли мислили? Когато се раждаме, умираме, дори сега,
когато ставаме като онези възрастни,
като онези машини от филма... разбирате ли?
Клайнфелд с неговите философии...
Идеите на Клайнфелд...
Кой филм ще гледаме утре? - Дават "Чичо Томовата колиба"...
Нашите ще посрещат гости за Деня на Независимостта.
Мислех, че можем да отидем до Тел Авив
да опънем палатка на плажа, да будуваме до сутринта.
Би било чудесно, нали?
Идвате ли? - Щяхме да правим лагер с движението
преди Деня на Независимостта, но заради рецесията и икономиката,
променят всичко. Всички младежки движения тръгват заедно.
Разбираш ли? - Не.
Опитах се да ти кажа, всички отиват на север,
ще ни разпределят по кибуци да помагаме на фермерите.
Само заради рецесията. Ще работим, няма да се забавляваме.
Гидон се опитва да ти каже, че всички тръгваме заедно,
за около седмица и искахме да го чуеш от нас.
Казах му, че трябва да поговорим и да приключим с това.
Така ли? Кога? - Кога какво?
Кога сте го обсъждали? - Важното е, че ти оставаш тук
и не искаме да си въобразиш нещо. - Аз оставам, а вие къде ще бъдете?
Не слушаш ли? Какво ти става? Скаутите и другите тръгваме заедно.
Искахме да знаеш, че между нас всичко ще бъде както досега.
Цяла седмица се чудихме как да ти го кажем?
В неделя сме на лагер в Кадури, до планината Тавор,
а после ще ни изпратят в различни кибуци.
Но кога сте го обсъждали? - Не е важно. Ако искаш, ще остана.
Гидон е ръководител и не може. - Не, вървете и двамата.
Обещаваш ли да не се измъчваш тук? Познаваме те вече...
Не правете от мухата слон. За колко време беше?
Нищо. Осем дни или малко повече.
Точно преди Независимостта и малко след това.
Ще работим здраво, това е сигурно.
Две седмици тежък...
Вървете. Аз ще се оправя.
Беше права, както винаги беше права.
Опитай сега да го скриеш от нея.
Един поглед и ще разбере.
Това тяло трябва да се събуди. Тъпата жлеза трябва да разбере.
Позабавлявахме се, но скоро ще стане късно.
Къде беше досега?
Къде ми е леглото? - При вехтошаря, там му е мястото.
Искам си старото легло и масата. - Вместо да кажеш "благодаря"?!
Баща ти се изгърбва, за да имаме пари да подменим тези боклуци.
Не затова се изгърбва. Искам си леглото.
Какво каза? - Искам си леглото и масата.
Какво каза? Не чух!
Нищо.
Сядай на масата. Къде се мотаеш?
Такова празненство ще вдигнем за Независимостта.
Очите им ще изскочат. - Защо искаш да им изскочат очите?
На моите години ще разбереш. Сега само забавления са ти в ума,
но като пораснеш, ще видиш... - Какво ще видя?
Махни тоя кръвнишки поглед и яж!
Ще ми подадеш ли борша? - Кое?
Борша.
С удоволствие.
Хиляди благодарности.
Би ли ми подала хляб? - Дали това ще те задоволи?
Разбира се.
Нрави ли ти се, скъпа?
Дай онова за солта.
Солница.
Какво каза?
Повтори какво каза.
Вземи, татко. - Как се нарича?
Солница.
Слушай сега, умнико.
И си отвори ушите добре!
Отсега нататък това е "онова за солта", ясно?
Добре, вземи я... - Първо кажи "онова за солта"!
Кажи го или ще извадя каиша!
Кажи го и да мирясаме!
Два дни преди Независимостта влизам в казармата.
Какво каза? - Че ме взимат в казармата.
Как? Ние те записахме в академичната програма.
Това е. - Записана си и отиваш да учиш.
Не мога, скъсаха ме на последния изпит по граматика.
Какво значи "скъсаха те"? Как?
Случва се. - Нямаш 18, не могат да те вземат.
Викат ме по-рано заради политическия климат.
Би ли ми подал "онова за солта"?
Сигурно ще мине известно време, преди да ме пуснат вкъщи...
Ще напишеш ли нещо за китарата, докато се върна?
Може би. - Подарих ти я, а не си я докоснал.
Значи ще ми напишеш нещо?
Може писмо или дори разказ?
Искаш ли да остана при теб?
Да не ходя в армията?
Аарон...
Разбираш, че трябва да отида, нали?
Ако някой може да разбере, това си ти.
Аарон!
Не чуваш ли, че те викам? Какво ти става?
Отвори прозореца, задушно е.
Как така не си с онзи? Не сте се виждали от дни.
Остави ме на мира. - Виж тази стая, смърди.
Жена ти ще има да страда... Какво се излежаваш?
Изморен съм. - На тези години трябва да кипиш.
Изморен...
Какво си насъбрал тука? Цяла кола.
Надигни се малко.
Сутринта видях
приятелят ти Цахи с майка си.
Колко те е задминал...
Дай другото.
Ходи до майка си, тя едвам му стига до рамото и гласът му един...
Като бик! Стомахът ми се обърна. А ти се правиш на вегетарианец.
Сякаш другото не ни стига... Виж си хилавите крачка.
Защо гледаш така? Първо себе си погледни!
Хелън Келер.
С тях ли ще бъдеш за празника, защото ще имаме гости?
Те заминаха на север с движението.
За колко време? - Пет, шест дни.
Казах ти.
Къде мога да намеря баба си? Казва се Лили.
Благодаря.
Мамчу...
Аз съм Аарон.
Аарон. Позна ли ме, Мамчу?
Съжалявам, че не идвах толкова време, просто...
Йохи вече не може да идва, взеха я по-рано в армията,
заради политическия климат, затова аз ще ти разказвам.
Днес е Денят на Независимостта, донесох ти знаменце.
Трябва да скъсаш с нея.
Трябва ти момиче с различен характер, някоя по-...
По каква? - По-тъжна.
Но защо не раста?
Какво правя не както трябва?
Сигурно ще си остана така завинаги,
само мислите ми ще растат?
Виж как се радват на телата си...
От какво е трябвало да се откажат?
Може би от нищо? Може би не са се отказали от нищо?
Не, трябва да са се отказали.
Да! Те вече са на път.
Те са на път към смъртта. Това е.
Тръгнали са по своя път към смъртта, а аз още не съм.
Но аз какво съм виновен? Защо казва, че го правя нарочно?
Искам да кажа, аз искам...
Искаш да си като тях? Това ли искаш?
Да, като тях!
"Жлеза на растежа, събуди се!"
Аарон до Аарон, приемам?
Приемам.
Какво да правя? Какво търсим?
Спасяваме спомени. Аарон до Аарон, търси спомени, приемам?
Тук всичко е опустяло. Беше пълно с цветове, аромати, идеи,
а сега е пусто, Аарон, какво да правя?
Трябва да спасим каквото можем. Всички спомени, добри и лоши.
Ще ги преместим в новия мозък под сърцето, строим нов мозък.
Аарон до Аарон, какво виждаш?
Първите дни с Яели, но сигурно не искаш да си я спомняш.
Всичко, всичко. Очите й, устните й,
как танцува за мен в класа по балет, миризмата на подмишниците й,
когато тичахме в долината и после тя си вдигна ръцете,
прекалено късата й пола, но всъщност, то сега й е времето.
Намерих пакта с Гидон в пещерата.
Вземи всичко, което можеш да спасиш - и хубавото, и лошото.
Както за глътката въздух,
ще им направим ново място, свежо, чисто и естествено.
Аарон до Аарон, бягай! Смъртна опасност!
Още не, има време. - Бягай. Смъртна опасност.
Не мърдай главата, може да заболи малко.
Да си пъхаш хартия в носа, на твоите години!?
Не си на три, вече си на десет.
Откога е така? - От няколко години.
Температурата - откога я поддържа?
Три дни. - Обадете се, ако не спадне...
Аарон до Аарон, какво откри? Край. - Плажът, където се губехме нарочно,
за да чуем как мама ни вика. Крещеше имената ни като животно.
Аарон!
Аарон, вземи се в ръце. Виж се на какво си заприличал.
Ще те пратят в лудница. - Махни се! Излез оттук веднага!
Чуй ме, може би си специално дете,
с твоя мозък, с твоя талант,
може би ние не сме достатъчно умни и образовани,
за да разберем какво става с теб.
Не сме чели книги, не сме ходили в университет.
Знаеш, че баща ти не е имал баща,
може би не знае как да бъде баща и греши.
И аз израснах почти без родители,
но ние се стараем,
и знаеш, че искаме най-доброто за теб, дори когато сме гневни.
Какво друго имаме в този свят освен теб и Йохи?
Махай се от тук! Излез!
Аарон до Аарон, сега какво? Какво още?
Аарон до Аарон, остава ни още едно сбогуване.
Това Аарон ли е?
Иска ми се сигналите да бяха по-силни.
Когато си дете, ги виждаш на мига. Когато пораснеш, имаш друго в ума,
не ходиш с глава в земята.
Ако успея...
Разбира се, че ще успееш. Най-великият Худински номер.
Но сега нямам публика.
Не ти трябва. Представлението е за теб.
И ако успея...
Няма да кажа на никого в този свят, дори на Йохи.
Може би след двайсет години или след трийсет.
Може би ще се реша да кажа
след двайсет години.
След двайсет години.
Превод от английски: ХристиаННа